Mosolyogj rám! (Hungarian)
Mosolyogj rám, édes feleségem! Nincs virág a földön és az égen Csillag, amely képviselhetné a Kedvességben mosolygásodat.
Már ha rajta arcodon a felhő, S fúvalom, mely elröpítse, nem jő: Tedd szelíddé, aranyozd meg, kérlek, Mosolyodnak hajnalával azt. -
Puszta télben a kert puszta fája Milyen vággyal, mily ohajtva várja A tavaszt, mely néki majd virító Lombot ád és zengő madarat!
A vándor, ki messze-földön jára, S éjjel ér be falva határára, Várja, várja: mikor csillog rá már Házából a nyájas mécsvilág?
S a beteg, ki bús ágyán az éji Sötétséget hosszan, hosszan nézi S egyedűl: mint várja epedőn a Támadó nap első sugarát!
S a halottak, koporsóba zárva, Miként várnak a föltámadásra!... Oh, de hát én, én még mindezeknél Jobban várom mosolygásodat.
Mosolyogj hát, én kérlek, hű férjed, Akinek ha szíve könyvét érted, Tudhatod, hogy benne mindenik sor Egy élet, mely érted halni kész.
Tudhatod, hogy arcod tükre lelkem, Éspedig nagyító tükre, melyben Hosszu és mély tőrdöfés az, ami Kis redő csak homlokod fölött.
Mosolyogj hát, üdvem alkotója!... Ajkad, kezed, térded csókolója, Álmaid hiven-virasztó őre, Életednek árnya, férjed, kér.
an>e snád, či labute jak dve budeme sa na mori večná tíško kolembať? |
Usmej sa mi... (Slovak)
Usmej sa mi, drahá žienka; dnes, ach, na zemi niet kvietka, na nebesách hviezdy niet, čo nahradiť by mohlv vzhľadom na milotu úsmev tvoj.
Ak už tvárou ti preds’ vzkrsne chmára, vetrík však, ju odviať, neprifára, aspoň ju zrob nežnou, pozláf, prosím, ju úsmevu svojho úsvitom. —
V pustej zime pustý na ohrade strom s kou túžbou, s kým dychtením mladé čaká jaro, čo mu kvetúcich zas vetvíc dá i vtáčkov spevavých!
Pútnik, pol čo sveta schodil var’, i za noci sa octne na chotári rodnom, ako číha: kedy biysne z domku v zrak mu vľúdny kahanček! ?
A nemocný, ktorý na postlaní smutnom dlho do tmy nočnej gáni, sám a sám: jak nyjúc-mrúc až čaká vzchodiaceho slnea prvý lúč!
A umrlých telá, zatvorené v rakvách, jak čakajú na vzkriesenie!... Och, a preds’ ja i od týchto všetkých ešte väčšmi čakám úsmev tvoj!
Usmej sa!... Ja, muž tvoj, vzal sa pýtať, v jehož knihe srdca vieš-li čítať: môž’š znať, v nej že každý riadok žitím je, hotovým umrieť za teba!
I že tvári ti zrkadlom stále duša moja, zväčšujúcim ale, v ňomž je záder zrovná dýkou, čo je tvojho čielka leda vrásočkou.
Nuž usmej sa. blaha zdroju zlatý!... Rty čo, rúčky, nôžky bozkáva ti, tvojich snov kto strážcom je vždy, tôňou žitia tvojho: tvoj muž prosí ťa.
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Matica slovenská a Kníhtlačiarsky Účastinársky Spolok, Turčiansky Sv. Martin |
Source of the quotation | Sobrané spisy básnické, sväzok XV., preklady maďarských básnikov |
Bookpage (from–to) | 56-57 |
Publication date | 1931 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/59994_POH_SobraneSpisyBasnicke_200x240px.jpg) |
|