A gyermek és szivárvány (Hungarian)
Allegoria
Sirt az ég egyik szemével, A másikkal nevetett; Páros ívű szép szivárvány Koszorúzta keletet: Szép szivárványt, barna felhőn, Nézte ábrándos fiú, Egy sovárgó méla gyermek, Kékszemű, de szöghajú.
"Be gyönyörű híd az ottan! Égi híd az" gondolá, "Óh, talán ott járnak épen Az angyalok fel s alá! Mint szeretnék odamenni! Bizony el is szaladok, Jó fiút hogy bántanának Azok a jó angyalok!
Messze sincs az; lám csak ott van A közel erdő megett, Még ma estig rajta könnyen Megjárhatnám az eget. Istenem, mily szép is lehet Ám belülről az az ég! Istenem, ha én egy kissé Oda bepillanthatnék!"
Szólt, eredve gyors futásnak, És legottan messze jár; Édes anyja híná vissza, De szavát nem hallja már. Útfelen száz kis virág int: "Ülj le közénk, szép gyerek!" Száz madár mond: "dallok egyet!" De ő nem hallgatja meg.
Síkos a föld és alóla Ki-kicsuszamlik az ut, Tüske rántja meg ruháit Hogy "megálljon! hova fut?" Majd elébevág s keresztül- Fekszi ösvenyét az ér, Mely, ha egyszer átgázolta, Ellenkedve visszatér.
De az értől nem ijed meg, Nem hátrálja síkos ut, Szóba sem áll vad tövissel: Egyre gázol, egyre fut. Sem gyönyörre, sem veszélyre Nem tekintvén láb alatt, Szép szivárványt a magasban Nézi, nézi, és halad.
Kérdi tőle útas ember, Egy öreg szántóvető: Hova oly lélekszakadva? És mivégre siet ő? "Jaj" felel, de gyors futtában A kérdőre sem tekint, "Ama hídhoz kell sietnem, Vissza is jőnöm megint!"
"Balga gyermek, hol van a híd? Hová futsz ily esztelen? Szivárvány az: vége nyugszik Messzi, messzi tengeren: S a megürült fellegekbe Szí fel onnan új vizet... De hiszen fuss, ha tapasztalt Ősz fejemnek nem hiszed."
"Ám legyen híd, ám szivárvány, Oda már én elmegyek," Szólt a fiú, "hogy felőle Épen bizonyos legyek." És az erdő bokros útján Bekanyarul egymaga, Hol feketén leskelődik Már felé az éjszaka.
Ott sohajnak, ott kacajnak Múló hangját hallani, Ott fejéről fövegét is Le-lekapja valami: Ott fehéren a sürűből Rá-rábukkan egy fatő: De galyak közt a szivárvány Int feléje, s halad ő.
Szembe jőnek búcsujárók, Szinte kérdik és felel. "Kis bohó, mi haszna fáradsz? Oda nem jut ember el... Mi lehet az a szivárvány? Van felőle sok mese: De közelről (ennyiünk közt!) Még nem látta senki se."
Nem elég ez a fiúnak: "De én látni akarom!" Szóla és tör fel a hegynek Út nélkűli avaron. Kő hasítja gyenge lábát, Szirten át esik-bukik; Haj! s alélva roskad össze Midőn feljut a fokig.
Ott is, amint összerogyva Tehetetlen feküvék, Epedő nagy kék szemével A szivárványt nézte még; A szivárványt, amely szinte Fogyni látszott, sínleni - És mind jobban, és mind jobban Elsápadtak színei.
"Szép arany híd, szép szivárvány, Én szerelmem, bármi vagy, - " Esdekelt ő tárt karokkal, "Óh ne hagyj el, - óh maradj! És ha égbe nem mehettem Rajtad, mint az angyalok, Várakozz', hadd nézzelek még! Várakozz', mig elhalok!"
Hallja ezt egy agg remete S a fiú előtt megáll, Háta görnyed ősz hajától, Reng a mellén hó szakáll: "Ily korán a sírba mért vágysz?" Feddi nyájasan a bölcs - "Hamar volna még lehullnod, Mint a meg nem ért gyümölcs.
Vágyaid elérhetetlen Tartományba vonzanak; Az, mi után futsz epedve, Csalfa, tünde fényalak, Egy sugár a nap szeméből... Büszke diadalmosoly, Mely a sirvafutó felhőn Megtörik, - de nincs sehol!"
Így az agg bölcs - még tovább is Fejtegetvén szavait - S felnyitá a nagy természet Titkos zárú ajtait. A fiút meg ápolóan Vette gondjai alá, És midőn a hajnal ébredt Szüleinek vissz' adá. -
Gyakran láta még azontúl Szép szivárványt a fiú, De, ha nézte, sírva fakadt S lőn kedélye szomorú: "Hogy üres kép, játszi súgár, Mit olyankor szeme lát, Nem híd, amely összekötné Földdel a menny kapuját!"
|
Dieťa a dúha (Slovak)
(Alegória.)
Jedným okom plakal, druhým smial sa šíry nebosvod; dvojoblučná krásna dúha vencom ľahla na východ: krásnu dúhu na oblaku snivý chlapec obzeral, túžby decko, modré oči, no počerné vlásky mal.
„Taj, ký most hen utešený, nebeský most —“ rozhodol. „Och, var’ tade chodia práve anjelici hor’ a doľ! Jak rád bych ta zašiel! Veru, aj zabehnem, dobré-li chlapä je, jak ublížili by mu dobrí anjeli!?
Aj dosť blízko je; tam, aha, za horou len; ešte dnes do večera ľahko po ňom schodil by som pol nebies. Bože môj, jak krásne musí zdnu byť nebo: zázrak, čud! Božíčku, ach, keby mohol trošíčka doň nakuknúť!
Riekol, v beh sa pustiac zprudka, a hneď diaľ ho zasnuje; matka by ho dovolala, slov jej však už nečuje. Vedľa sto naň kvieťat kýva: „Sem, zlatúšku... motýľ, lap!“ sto mu vtáčkov: „Zaspievam ti!“ ale nedbá na ich váb.
Pomoklo, až zpod nôh ciestka uváža sa sem i tam; šíp ho skubne za šatočky, vraj, že „hô! kam trieli, kam?“ Hneď zaskočí ho a chodník spretína mu jaroček, ktorý, čo raz prebrodil ho, vracia sa sťa jemu v priek.
Avšak ručaj nezastraší ho, nezhačká cesty hlien, o tŕň ani neozrie sa: hurtom brdie, frčí len. Hlaď či jama pod nôžkama, nehľadiac, len nádhera kde tlie dúhy hor’, sa díva. díva sa, a zaberá.
Dovie sa ho muž pocestný, rolník-gazda i už kmeť: kam, vraj, tak bez duše ženie? a zač, poč ten cval, ten let? .Joj ", prerečie, ni nepozrúc v behu, zkaď tázavý hlas, „k tomu mostu hen zájsť musím i vrátiť sa domov zas!
„Pochábeľ, čo za most? Z teba ký nerozum hovorí? Dúha to; jej koniec hovie ďalekom si na mori: ztaď vyprázdnených chmár ústy pije, jak, hla, z mláčky číž... No však bež, ak zkúsenému, mne, starcovi neveríš. ‘
„Už či most je, či je dúha, idem ta , mu odvetil chlapec, „aby som sa o tom zoči-voči presvedčil," A za horskou zbočil prťou, porastenou kriakami, sám jak prst: kde naňho strežie noc už okáľama tmy.
Tam vzdychotu, tam chachotu slýchať ohlas míjavý, tam vše čos’ i klobúčik mu strhne-svrhne s vrchhlavy; tam belostné z húšti naňho narazí vše starý peň: však zpomedzi haluz dúha kynie mu, i stúpa len.
Prichádzajú pútnici, tiež oslovia ho; odriekne. „Blázonko, nač’ ustávaš sa? Ta nedôjde človek, nie. Čo je za tá dúha? O nej rozprávok jest veľa-veľ: ale zblízka (z nás, toť, koľkých !) nik jej ešte nevidel.
Ani na tom chlapcu nie dosť. „Ale ja ju vidieť chcem!“ vrkol a poď! hore vrchom maninou, kde ostríc snem — Skalie skaličí mu nôžky, s opachy bac! tu i tu. ach! a umorený skydne, jak doliezal ku štítu.
I tam, jak bezvládne ležal ustretý, vždy medzitým dúhu ešte obdivoval sivým zrakom dychtivým; dúhu, čo už mizla, chradla sťa kvet v dobe jesennej — a kamdial viac, kaindial viacej bledly, hasly farby jej.
„Zlatý most ty, krásna dúho, láska, čosikolvek aj — prosil, rozstrúc náručie, „ó, neopusť ma — zotrvaj! I keď neľza po tebe mi, jak anjelom, neba dôjsť, shovej, nech ťa shliadam ešte, plaj, kým usnem na večnosť!“
Čul to kýs’ pustovník starý a pred chlapcom octnul sa, shrbený pod ťarchou veku, s bradou jak sneh cez prsá: „Tak včas“ — vládne mudrc karhá ho — „čo sa ti umrieť chce? Skoro ešte odpadnúť ti, jak nezrelé ovocie.
Túžby v nedostižný kraj ťa tiahnu, dieťa prémii é; klamný, márny svetla úkaz, za čím mrieš tak unyle: lúč to z oka slnca... hrdý smev víťazstva, cez dážď čo letiacej sa zlomil chmáry, — ale nikde nemáš ho!“
Tak mu svätec — ba i ináč vykladajúc smysel slov, a prírody otvoril mu dvere s tajnou závorou. Chlapca vzal do opatery, a jak svitlo, vodičom doprevadil ho až domov i odovzdal rodičom. —
Neraz spatril ešte potom krásnu dúhu šuhaj náš, lež jak zrel ju, v plač sa pustil, smútok zajal v svoj ho kráž: „Prelud že len, čo vše vidí, hra je iba pablesku, a nie most, čo so zemou by spájal bránu nebeskú!“
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Matica slovenská a Kníhtlačiarsky Účastinársky Spolok, Turčiansky Sv. Martin |
Source of the quotation | Sobrané spisy básnické, sväzok XV., preklady maďarských básnikov |
Bookpage (from–to) | 80-84 |
Publication date | 1931 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/60457_POH_SobraneSpisyBasnicke_200x240px.jpg) |
|