A szegény jobbágy (Hungarian)
Életkép a múltból
Széles országúton andalog a jobbágy, Végzi keservesen vármegye robotját. Kavicsos fövénnyel rakta meg szekerét, Annak terhe alatt nyikorog a kerék. Tántorogva ballag a két kajla sőre, Alig tetszik rajta, hogy mozog előre, Méla mind a kettő, mintha gondolkoznék: Hány ízben hozott már és hány ízben hoz még?
Ott ül a szegény pór az első saroglyán, Elkopott ostorát a kezében fogván; Szomorú képére rőt kalapja alá- Hullna, ha négy-öt szál madzag nem tartaná. Néha megszakasztja hosszu hallgatását, Biztatgatja két hű igavonó társát, De azok nem bírnak lépni sebesebben, Talpok a kőúttól ég eleven sebben.
Széles országúton, mint az ég morgása, Hallik a távolban hintó robogása, Csak imént dördült meg messzi földön, és lám, Perc alatt elétűnt, mint a fényes villám. A négy szürke lónak a két kajla sőre Nagykeservesen tud kitérni előle, Pedig félni, félnek; mert az isten-adták Bírnák csak a jármot, mindjár' elragadnák.
Dölyfös uri kocsis űl a hintó bakján Félkezében cifra ostort suhogtatván; Jobban esik neki, a kényes lelkének, Ha nyakába sujt a két szegény sőrének; Jobban esik neki, ha egyet kiálthat: Földi, a kerékagy siratja a hájat! Kár volt annak árát a csapszéken hagyni, Szegény tengelyedet siralomnak adni.
Föltekint a jobbágy, szomorúan felel: Hej! bíz a háj árát nem kocsma nyelte el, Ami volt körültem, egy kevés zsiradék, Gyors hintóitokra mind felkenegeték. De a hintó népe nem hallotta e szót: Szegény ember! és ez így talán jobb is volt, Máskép ki áll jót, hogy e gyámságos kezek Nyers-nyakasságodért meg nem fenyítenek! |
Úbohý poddaný (Slovak)
(Životný obrázok z minula.)
Sírou hradskou ciepka poddaný, už s týždeň trudnú do stolice končiac robotizeň. Strkom-pieskom vôzok naložil si; pod tou ťarchou koleso až krušnou škrípe nôtou. Tackave s ním rušia koso-rohých hoviad pár, i že preds’ lezú, sotva spozorovať; oba trúchle, jak by rozmýšľať sa zdajú: koľko ráz doviezly už a doviezť majú ?
Chudák sedliak drepí zpredku na paroží, zodratý bič v ruke; v smutný obraz boží schliapne ver’ mu širák plavý, nech ho sprava dvoch-troch motúzov to v hŕbe nezdržiava. Časom prerve mlkot svoj, súdruhov v jarme popodurí, ale zavše durí darme, nevládzu ísť skoršie, od skalenej cesty paprčky im temer krvácajú miesty.
Sírou hradskou, mrmlot sťa nebeských mrákot, vtom zďaleka ozve hyntova sa rachot, len toť zhrmel v diaľke kúdolistej a, hľa, za okamih vzkrsol. jak zblysknutie znáhla. Štyrom sivkom tie dva kosorožce plavé horko-ťažko len čo vvhýbnuť sú v stave, a ver’ báť sa boja; hej, úbohé tvory, nech tak jarmom vládzu, strhnú niekam v hory.
Pyšný kočiš drnčí na kozie si, bičom šmižká cifrovaným len tak nič po ničom. Odľahne mu, jeho popanštenej duši, keď bydľatá biedne švacne poza uši; odľahne viac, keď môž’ zvolať okázalo: Krajan, hlavica ti oplakáva salo! Skoda bolo v krčme nechať jeho cenu, z tvojej osi zrobiť vdovu zarmútenú.
Vzozrie poddaný, i rečie s chmurou čela: Ech, ver’ cenu sala krčma nepozrela, čím obrástol som, strup k ej s’ omasty malý, rýche vám na koče všetko vymazali. No nezačul tých slov svet v hyntove rúči: neborák, i var’ máš štastie, bo kto ručí za to, totie ruky opekúnske že ťa nestrescú za truc tvoj, nepokorné dieťa!
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Matica slovenská a Kníhtlačiarsky Účastinársky Spolok, Turčiansky Sv. Martin |
Source of the quotation | Sobrané spisy básnické, sväzok XV., preklady maďarských básnikov |
Bookpage (from–to) | 90-91 |
Publication date | 1931 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/60617_POH_SobraneSpisyBasnicke_200x240px.jpg) |
|