A dalnok búja (Hungarian)
Sötét éjben, rideg lakában, Virraszta meddő bánatában A dalnok egyedűl; Mint egy koporsó, néma lantja, Nehéz gondban fejét lehajtja, Bús hangszerére dűl.
Mellette és körűle vannak Romjai sok törött sohajnak, Szárnyaszegett dalok, Szelleme gyászos töredéki, Fájdalma átkövült emléki... Romok közt andalog! -
Miért nem zendül, mire hallgat, Oh ének ifja, lantod, ajkad? Miért így vesztegel? Vagy szíved elfásult, kiégett - S a szép világ bübája téged Többé nem érdekel?
Nem lelkesülsz-e föl, ha nézed, Tavasszal az ifjú természet Hogyan képez, teremt? Nem hallod-é a lomb sohajját? És a patak csörgő morajját Nem érted, mit jelent?
A fölkelő, a nyúgovó nap Kietlenebb-e s untatóabb, Mint egykoron vala? Nem hat meg az éj szent magánya? A holdvilág sejtelmes árnya, S a fülmilék dala?
- "Hagyj, kérlek, itt némán epednem. Oh, volna bár kiégve keblem S többé ne érzenék!... De, mint a Mózes bokra hajdan, A dalnok-szív ég olthatatlan És soha el nem ég.
Jő a tavasz... virágot ápol, Mind ez, mit a hősek porábol Fel bír éleszteni! A lombsohaj ezrek nyögése, És a patak gyász csörrenése...? Könnyű megérteni.
A felkelő, az elhunyó nap Hozott-e ma, igér-e holnap Örömet és reményt? S az éjfélnek van-é magánya? Megnépesíti holtak árnya, Felzaklatván, az éjt. -"
Dalnok, ha van szivednek búja, S érinti azt fájdalmak ujja, Hangot hogy mégsem ad? Hiszen a bú mesterkezének Verésitől a legszebb ének, A legszebb dal fakad.
- "Haj! zönghet-é a szívnek húrja. Midőn a bánat tépi, dúlja S nem óva nyúl felé? Ha durva kézzel gyönge lantod Kemény sziklához paskolandod: Hármonia kel-é?"
Szülötte vagy tán gyáva kornak, Lelkedben eszmék gyulva forrnak S nincs tárgy, kiöntened? Tettekre híni fel a vásott Idők fiát szent hivatásod, Munkára költened!
- "Nem gyávaság korában éltem, Láttam sokat, mindent megértem, Mind a szépet, nagyot, Miről zengett magasztos ének, Mit följegyezvén a történet, Csodául fennhagyott:
Láttam Marathon győzedelmét, Spárta leányi honszerelmét, Xerxes özön hadát Leonidást Thermopylaeben, És Tyrtaeust, lanttal kezében, Buzdítni a csatát..."
Csodálatos! hát mégse szólal Hurjaidon magasztaló dal? A hőslakoma vár: Csaták után, hűs mirtusz enyhén, Nyugvó daliák közt pihenvén, Édes a dal s pohár.
- "Csaták után, haj! nincs vidám tor, Mit ének fűszerezne s vándor Kehelynek örömi: Ciprus ködében a daliák A dalnok énekét nem hallják - Nem értik - zöngeni!
De ő nem is zeng. Tehetetlen Lantját letészi csüggedetten És szíve felzokog: Oh, ti nagyok, oh, ti dicsőek, Félisteni régmult időnek, Szerencsés dalnokok!
Fényes, magasztos korban élni, Büszkén emlékezni, s remélni, Tinéktek adatott! Osztozni a hősnek babérján, Vagy bús panaszt emelni sírján: De mindig - szabadott.
Megállapítni az időnek, A mult ködébe sietőnek, Rohanó kerekét, Bírván szelíd ének hatalmát, Örökéltűvé tenni a mát S tegnap történetét.
Tinéktek adatott, a gyenge Lant hurjain játszani s zengve Éltetni az erőst! És, kit nehéz vas dönte sirba, Az istenekkel tenni sorba, - Feltámasztván a hőst.
És adatott vala tinéktek Teremteni új nemzedéket Az elhunyt sirjain; Építni várost, Amphionként, Hol durva kő mozdúla önként A lantos húrjain.
Én a kifáradt küzdelemnek Hanyatló korszakán merengek, Szemem alátekint... Késő, habár láttam virágát, Biztatnom a kidőlt fa ágát: Virágozzék megint." |
Zármutok spevca (Slovak)
Za tmavej noci, v pustom byte, na márno v žiali tráviac žitie, bdel spevec; znemel spev mu lyry, hlavu pod jho sudby sám skloniac, na svoj nástroj hudby klesá sťa na rakev.
Koľ spoločnosťou sú mu tichou ssutiny zadrhnutých vzdychov, sny, piesne kusých kriel, trúchlivé zlomky ducha jeho. pomníky bôľu strnulého ... Stred nich sa zamyslel. —
Čo neznejú, ó, spevu synu, ti lýra, rty, tak bez počinu prečože meškajú? A či ti z pŕs cit vytlel asi — i viac ťa kúzla sveta, krásy nezaujímajú ?
Či nenadchne ťa, zrak keď shliada, v jar príroda jak prtí mladá vo práci tvorenia? Nečuješ šeptu v kyprom listí a nechápeš, čo síriebročistý zurk jarku znamená ?
O vzchode slnca, pri západe, než prv bol, či mieň slávnym snáď je zjav jeho veličia? Samota noci veľká, svätá, z túch tôňa luny nedojme ťa, nie pieseň slávičia?
— „Nechaj ma, prosím, nytiu-mreniu... Och, kiež bych mal hruď vyhorenú, necítil priekory!... Však, jak ker Mojžišov raz, prudce, nehasle horí spevca srdce a nikdy nezhorí.
Jar príde... odchová mlaď plachú; toť, všetko, z hrdinov čo prachu vie vzkriesiť: márny kvet! Vzdych listvy — miliónov stony, a potok jak tak hrká-zvoní... tiež ľahko srozumieť.
Vzchod, západ — či dnes, zôr bár vatra, priniesol, sľubuje-li zajtra kus techy, nádeje? A polnoc samoty že sieň je? Och, zaľudnia ju mŕtvych tiene, tmy zvíriac záveje —“
Spevče, ak v srdci škrie ťa niečo, a prsty múk sa tknú ho, prečo preds’ neozve sa vše? Veď zpod majstrovskej žiaľu ruky. jak úder, najkrajšie z vrú zvuky, piesenky najkrajšie,
— „Hejch, môžu-li znieť srdca struny, keď bôľ ich rve, v nich víchrom funí žiaľ nemilosrdný ? Ak útlou lýrou oberučne o skalu praštíš: ľubozvučné či vzniknú akordy?“
Snáď chabý vek ťa splodil, zánet i var víd cítiš v duši, a niet več vy hať kypiace? Dôb míkvych detvu k činom ranným zvať je ti svätým povolaním, zobúdzať do práce 1
-„Nie v zbabelosti časoch ja žil, som videl mnoho, všetko zažil, čo krásne, veliké, o čom spev zunel velebivý, čo dejepisec ako divy zaznačil v kronike:
Ja videl triumf Maratona, Spartánok vlastimilstvo: hron a val Xerxesových čiat. fva Leonida v Termopýlach, Tyrtäa s lýrou, v tiesne chvíľach boj oduševňovať...“
Podivné, a preds’ nezazneje ti zo strún skladba epopeje? Hrdinský čaká hod: po bitkách, v lahodnom mýrt chládku si s rekmi hovejúc, chuť sladkú má pieseň, revy plod.
-„Po bitkách, ach, niet trizny súcej, juž pieseň, čaše putujúcej by radosť sladila: v cyprusov dyme bohatýri nečujú spevcovej viac lyry. nedá im — mohyla!
Lež ani nespieva on. Schýli mdlý nástroj zúfale, i skvíli len srdca odryvy: O, veľkí vy, vy slávni množí, čias dávno zašlých polobozi, prešťastní spevci vy!
Za doby zlatej žiť si spevne, spomínať zhrda, dúfať pevne vám bolo súdené, sa s rekmi deliť o laur a či ich hroboch, nie však v plači sťa otrok — zdusene.
Pristaviť kolo, čas čo gúľa ho rýchle v temno do minula. moc majúc — prekážka, hoj! — spevu s nehou na prímiešok : urobiť vekožíznym dnešok i príbeh včerajška.
Vám bolo súdené zun plesný vyvádzať z lyry strún a v piesni udalca živiť — ňou, a, ichž kov zhubný sklátil k pádu. vzniesť s bohmi do jedného radu, — tak vzkriesiac hrdinov.
A súdené vám bolo, v zmene dôb stvoriť nové pokolenie už zašlých na rove; jak Amfion raz, mesto staväť, kde kameň sám sa hnul v zecl sdávať na slová spevcove.
Ja o mrknúcom období tu ustalej borby dumám v skrytu, zrak padá... Pozde, raz hoc zrel som ich vzkvet, vetvy stromu vyvaleného nutkať k tomu : by pozakvitly zas.“
Uploaded by | Répás Norbert |
Publisher | Matica slovenská a Kníhtlačiarsky Účastinársky Spolok, Turčiansky Sv. Martin |
Source of the quotation | Sobrané spisy básnické, sväzok XV., preklady maďarských básnikov |
Bookpage (from–to) | 106-109 |
Publication date | 1931 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/60976_POH_SobraneSpisyBasnicke_200x240px.jpg) |
|