Prvý spev igrica (Szlovák)
Jak Viktórie regie plávajú ľady po Dunaji a vrany po nich vozia sa a zase miznú v hmlistom kraji, kde ako ryba ziape čas, bo v povetrí je plno ihlíc - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
O deve krásou ranenej, ako sa mala v zámku spanštiť, jak zvolával Pan motýle, by učili ju balet tančiť, lenže slnečné hodiny skrížili svoj tieň s tieňom prilbíc - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
Ležali poľom húfnice, lode a mužstvo prístav skrýval, lež deje stuhli do zimy a čakali na jarný príval, trubač večierku vyplakal, v mori spal Neptún vedľa vidlíc - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
Ako sa k vojne chýlilo, ovadov množstvo na zem zlietlo, stýraný človek bohoval: „Neznesiem viac tmy, dajte svetlo!“ Hubil a kántril svedomie, pripúšťal doňho zverstvá i hmyz - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
I za vašich čias bývalo, že rytieri sa sprali desne, do vojny tiahli na koňoch, krvou si čistiac duše hriešne, poddaný zostal v pokoji: „Robotuj mi a koštiaľ si hryz!“ Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
Teraz národy povstali proti národom od kolísky, a korene si trhajú, či to už zánik ľudstva blízky? Sú hniezda sršňov v pohybe? Čo vidíš z hradných výšok, vykrič! - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom spieva igric.
Plače a spieva stiesnene, polovica mu srdca chýba, češú ho dažďov hrebene, mrazom a búrkam neuhýba. Nocou sa prudko zrazili: kladivo, kosák, hviezda i kríž - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom chvie sa igric.
Zlomený je to srdca hlas, tak sa vám zazdá tam pri káve, to dievča mihlo sa mu zas s červeným krížom na rukáve. Bol to snáď poľný lazaret? Bože, len jednu prosbu vyslyš! - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším oknom chvie sa igric.
Nie zore to tam šľahajú, to nie je vietor, čo tak píska, svet svetu je tak ďaleko a medzi nimi rumoviská. Čo po nás ešte zostane? dumajú v zbrani Ivan i Fric - Ach, pani vekmi ďaleká, pod vaším hradom stlieva igric.
Ošarpaný je tento hrad, vylomené sú jeho bašty, i pozdný pevec zájde spať, len Dunaj ostáva tu navždy Lež, keďjak ryba ziape čas, bitý ľadom, za revu tigríc, aký tu spánok môže mať i pani hradu, i jej igric? Feltöltő | Répás Norbert |
Kiadó | Kalligram, Ústav slovenskej literatúry SAV |
Az idézet forrása | Žofia a iné básne, ISBN: 978-808101-677-6 |
Könyvoldal (tól–ig) | 395-396 |
Megjelenés ideje | 2012 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/58843_VB_ZofiaABasne_200x280.jpg) |
|
Az igric első éneke (Magyar)
Mint Victoria regiák jegek sodródnak vén Dunánkon. Varj-nép ül rajtuk orgiát, majd ködbe tűnik lusta szárnyon, hol halként nyüszít az idő, mert miljom tű szúr-vág a légben. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Lányról, kit bája ej te meg, és úrnővé lett fönn a várban. Pán a lepkéket kérte meg, hogy megtanítsák kecsre-táncra, de a napóra árnya lent sisak-árnyakkal vitt merészen. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Száz mozsárt rejtett a mező, hajók lapultak száz öbölben, de megfagyott a tetterő, s várta a tavaszt elgyötörtén, és sírt a kürt, ha jött az éj, s aludt Neptun a tengermélyben. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Ha háború közeledett s a döglegyek elleptek mindent, a szenvedő mit tehetett? Fényt könyörgött, s szidta az istent. A tört lelkiösméretet habzsolta vadság ,s nyű serényen. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Korodban is lőn példa sok, hogy bősz lovagok hajba kaptak, majd hadba szálltak lovasok, vélvén, bűnt vérrel lemoshatnak. A jobbágy nyugton marada. „Rágódj a csonton, s gürcölj nékem!" - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Fölkeltek most a nemzetek - a bölcsők mellől - egymás ellen, és tépik a gyökereket - tán végítélet jár a kertben? Vagy lódarázsraj nyüzsög itt? Mit látsz a várból, szólj le, szépem! - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric dalol várad tövében.
Dalolgat és nyüszítve rí, hiányzik fél szíve szegénynek, hegy küldte eső fésüli, s nem tér ki zápornak, se dérnek. Kalapács, sarló és kereszt összecsapott heves-keményen. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric remeg várad tövében.
Megtört szív hangját hallod itt kávéd mellett és ne feledd el. A lány suhant itt át megint ruhaujján vörös kereszttel. Tábori kórház volt itt tán? Uram, nincs már, csak egy kérésem! - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric remeg várad tövében.
Ez nem hajnali fénysugár, nem a szél az, mi így fütyülget, világ világtól messze jár, s el köztük rommezők terülnek. Vajh mit hagyunk magunk után? Iván s Fritz töpreng ezen éppen. - Úrnőm, kit sok száz év takar, igric senyved várad tövében.
Ütött-kopott a régi vár, erős bástyái mind letörve, a késő bárd is menne már, Dunánk marad fenn mindörökre. De halként nyüszít az idő jégárban, tigrisüvöltésben. - A várúrnő és igrice alhat-e itt, s ugyan miképpen?
Feltöltő | Répás Norbert |
Kiadó | Európa Könyvkiadó-Tatran Kiadó (Budapest-Bratislava) |
Az idézet forrása | Valentín Beniak – Válogatott versek |
Könyvoldal (tól–ig) | 79-81 |
Megjelenés ideje | 1978 |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/58844_VB_VVersek_175x300px.jpg) |
|