Brodszkij-triptichon (Hungarian)
Joszif Brodszkij és Baka István emlékére
I
Nobel-díjas, macskával (Joszif Brodszkij portréjára)
Megkaptad a díjat, de annyi sebet látott szegény tenyered kérgét nem a hírnév bársonyozta újra be, nem; csak az a stockholmi képeden szomorú arccal dajkált kicsi macska, aki ujjaid öblébe Murjonka-módra símult, (mintha orosz cica volna, egészen olyan!) mondom, ő egyedül lehetett a te sorsosod, ott, a hideg, frakkos diadal illékony napjaiban.
II
Dido utolsó üzenete
„Mellettem alszik már Lavínia, keményebb húsú, ifjabb, mint te voltál, de a tűz, amely a húsból oltárt varázsol, benne nem lángolt soha.” Baka István: Aeneas és Dido
Látom, eluntad már Lavíniát, és minden sejted értem, Didóért kiált. Értem, ki nem vagyok már
elsőfű csikó, de vagyok a megérkezés, s vagyok a búcsúzás, vagyok, ki úgy szerettem
Trójának fiát, hogy sósvíz-marta szépséges szemét távolból is meggyötri még, ha látni többé nem fog engem.
A máglya sír alattam, te velem égsz, szerelmem. Te velem égsz, bár tested itt marad; önmagad üres, hideg héja vagy.
III
Elégia Joszif Brodszkijért
„John Donne aludni tért. Alszik a vers, Kép, ritmus. Fel sem izzik, meg se dobban, Mind elcsitulva…” Joszif Brodszkij: Elégia John Donne-ért (Gergely Ágnes fordítása)
Joszif Brodszkij aludni tért. bölcsője szélmarta, kétnevű város, a Néva megcsúfolt leánya, nyughelye habmarta dózsei székhely.
Vándorlások-lyuggatta csipke-szívvel (gyönyörű szívvel, akár a velencei rácsok!) hagyta el – gyorsan – a világot, de ím, két poétanő-angyal, Anna, s Marina kezdte rögvest dajkálni, túlnan, ott, (Igen, ajkukon angyalok nyelve az orosz!) Majd megjött költő-bátyja, Auden, s kezében égszínkék encián-vigaszt hozott.
Legvégül Rilke érkezett, Pityer élettől korán megkopott szülöttét Hádész tájain hogy illőn köszöntse. (Ha ő beszél, a német ugyancsak angyalos, lágy dikcióba vált!)
Joszif Brodszkij aludni tért. De ébresztgették négyen odaát, tanítgatván, hogy feledjen halált, tanuljon tőlük jó feltámadást.
Joszif Brodszkij aludni tért. De nem nyelte be kopár sír-torok, mert ők fogadták, négyen. Négyen, kiket – neveltjük,ő – e földi létbe, hívőn-hitetlenül, szépséges és konok szavakkal annyiszor visszavont. Uploaded by | P. T. |
Source of the quotation | Szerző |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/36242_brodsky.jpg) |
|
Brodsky triptych (English)
In memoriam Joseph Brodsky and István Baka
I
Nobel-laureate with a cat (on the portrait of Joseph Brodsky)
The prize is now yours, but it is not fame that brings the velvet touch back to your calloused hand marked by so many wounds, no: it is that little kitten that you are fondling, sad faced, on your Stockholm portrait, she who nestled like Muryonka in the cradle of your fingers, (exactly like a Russian kitten, definitely so!) I tell you, she, she alone, could share with you there those fleeting days of cold evening-dressed triumph.
II
Didi’s last words
Our bed. Lavinia slumbers. Not a stir. She's younger, firmer-fleshed than you could claim, yes, but flames that turn the human frame into an altar, have never burnt in her. István Baka: Aeneas and Dido
Lavinia bores you, this is obvious. With every desirous cell you want your Dido, me, who is no longer
a young-eyed filly, but you want me, who is arrival, me, who is farewell, me, who had loved you so deeply,
son of distant Troy, that your brine-bitten beauteous eyes will be in tears, when they realize that they will never see me again.
The funeral pyre weeps beneath me, and you burn with me, my love. You burn with me although your body will survive you as your own cold empty shell.
III
Elegy for Joseph Brodsky
„John Donne has sunk in sleep. His verses sleep His images, his rhymes, and his strong lines fade out of view…” Joseph Brodsky, Elegy for John Donne (transl. by George L. Kline)
Joseph Brodsky retired to rest. His cradle was a windy, two-named city, debased daughter of the river Neva. His resting place is the doges' sea-girt residence.
Worn threadbare by wanderings, his lace-like heart (beautiful heart, like Venetian railings) took leave – in great haste – from this world, but soon two poetess-angels, Anna and Marina began to mother him there, on the other side, (Yes, their lips curled in Russian, the language of angels), followed by his poet-uncle, Auden with a gentian-blue bunch of solace in his hand.
Finally Rilke came to greet the son of Petersburg becomingly in Hades, the son worn out by life so soon. (When Rilke speaks, German transmutes into a soft angelic tongue.)
Joseph Brodsky retired to rest but those four kept rousing him. They tutored him to think no more of death and learn from them the art of resurrection.
Joseph Brodsky retired to rest. But he was not silenced by the grave, for he had his friends, the four. He was their ward and, believing or disbelieving, with beauteous and indomitable lines, he gave each a new lease of life on this earth.
Uploaded by | P. T. |
Source of the quotation | Author |
![](https://www.visegradliterature.net/upload/cover/36243_Brodsky2.jpg) |
|